В.Ю. Стасюк, магістр державного управління, 
завідувач сектора контролю апарату Волинської обласної державної адміністрації

“Система державного контролю в Україні: регіональний аспект”
Волинська обласна державна адміністрація
Багатовікова історія державотворення України підтверджує висновок молодої науки державного управління стосовно того, що контроль є однією з найважливіших його функцій. Нині, коли значення держави та її інститутів є дуже вагомим в регулюванні економічних, соціальних відносин і процесів, які відбуваються в Україні, та їх реформуванні, підтриманні стабільності в суспільстві, враховуючи кризові явища в політичному житті країни, особливої актуальності набуває питання комплексної перебудови існуючої системи державного управління і становлення адекватних їй інститутів. Зокрема, має бути підвищена ефективність контрольно-наглядових функцій державних органів влади і управління як безпосередньо за дотриманням Конституції та законів, інших нормативно-правових актів, так і щодо здійснення державного управління у сферах їхньої компетенції. У свою чергу, підґрунтям удосконалення всієї системи державного контролю мають стати поліпшення нормативно-правового забезпечення контрольної діяльності у сфері державного управління, впорядкування системи контрольних органів та їх належне матеріально-технічне та кадрове забезпечення, упровадження системи електронного документообігу, нових форм і методів контролю.
У вузькому значенні контроль – це вид діяльності, що здійснюється з метою організації виконання законів та інших нормативно-правових актів, доручень органів влади вищого рівня, дотримання виконавської та фінансової дисципліни, належного використання фінансових коштів і майна, організації роботи з пропозиціями, заявами і скаргами громадян і т.д.
Головна мета державного контролю – підвищення ефективності діяльності органів державної влади і управління стосовно захисту інтересів країни та її громадян шляхом посилення відповідальності цих органів і їхніх посадових осіб за виконання покладених на них обов'язків. Якщо управлінську діяльність кваліфікувати як певного роду суспільні відносини, через які реалізуються численні прямі та зворотні зв'язки між суб'єктами і об'єктами управління, то функції контролю мають тісно поєднуватися з іншими формами та елементами державного управління, зумовлюючи їхній взаємозв'язок.
Функція контролю – спрямування процесу управління на встановлення ідеальної моделі коригування поведінки підконтрольного об'єкта. За ознакою об'єктів контрольної діяльності контроль буває зовнішнім і внутрішнім (адміністративним). За часовими параметрами контроль буває: попередній (превентивний), поточний і кінцевий (підсумковий) контроль.
Контрольну функцію виконують як державні органи, так і громадськість. Громадський контроль має особливо важливе значення. Від рівня його впливу на суспільно-політичне життя та на органи державної влади зокрема можна визначити рівень демократичності тієї чи іншої країни. Світова практика показала, що громадський контроль є невід’ємною частиною громадянського суспільства, а його відсутність чи мінімальний вплив вказують на безправність основної маси населення перед свавіллям владних структур тоталітарної системи.
Державний контроль – одна з форм здійснення державної влади, забезпечення додержання законів та інших нормативних актів, що видаються органами держави, система державних органів перевірки. Контроль здійснюють тією чи іншою мірою усі суб'єкти державного управління, оскільки в межах своєї компетенції контролюють виконання прийнятих рішень, дотримання законодавства в діяльності всієї системи, окремої галузі чи структурної управлінської ланки. Такий контроль може стосуватись як внутрішніх, так і зовнішніх аспектів управлінської діяльності.
Система державного контролю – складне поняття, зміст якого охоплює такі елементи, які можна визначити як відповіді на питання Хто?, Що? і Яким чином? контролює:
• суб'єкти контролю, тобто система органів влади і управління. Адекватно поділу державної влади на три гілки – виконавчу, законодавчу і судову, державний контроль розподіляється на парламентський, урядовий (адміністративний) і судовий контроль. Окремо виділяється президентський контроль та прокурорський нагляд.
Президент України є найвищою посадовою особою держави та гарантом дотримання державного суверенітету, територіальної цілісності України, Конституції України, прав і свобод людини і громадянина. Крім того, Президент України щорічно видає велику кількість указів, розпоряджень та доручень, які є невід'ємною частиною правового поля держави і обов'язкові для виконання на території України. Відповідно найвищим проявом президентського контролю є контроль за дотриманням вимог Основного Закону України всіма суб’єктами суспільно-правових відносин: громадянами та їхніми об'єднаннями, недержавними установами, органами місцевого самоврядування й органами державної влади та управління. Президент свої контрольні повноваження здійснює безпосередньо або через Секретаріат Президента, в складі якого реалізацією контрольної функції нині займається Департамент контролю Головної служби документального забезпечення. Опосередкований президентський контроль з урахуванням вертикального положення, яке займають окремі суб'єкти, здійснюється відповідними органами виконавчої влади згідно вимог чинного законодавства.
Основними формами парламентського контролю є: проведення Днів Уряду України, проведення парламентських слухань, заслуховування чергових і позачергових звітів Кабінету Міністрів України про його роботу в цілому чи з окремих питань діяльності, реалізація народними депутатами України свого права на депутатський запит та депутатське звернення, діяльність Рахункової палати, інститут Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. З метою забезпечення діяльності Верховної Ради України, народних депутатів України відділ контролю Апарату Верховної Ради України здійснює контроль за реагуванням на запити та звернення народних депутатів України, виконанням доручень Верховної Ради України та її керівництва, інші контрольні функції. 
Відповідно до Закону Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.
Урядовий (адміністративний) контроль безпосередньо здійснюють Управління контролю Секретаріату Кабінету Міністрів України, а також підрозділи з контролю міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, а на місцевому рівні – підрозділи з контролю місцевих державних адміністрацій (обласних, Київської та Севастопольської міських, районних, районних у мм. Києві та Севастополі), статус яких визначено відповідно постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2003 року № 2037 та постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2000 року 
№ 1290 із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2003 року № 1967, від 16 вересня 2004 року № 1208.
Особливе місце в системі контролю за органами державного управління належить судовому контролю. Адже залишити без належного судового контролю сферу адміністративної діяльності державних органів не можна, оскільки вона зачіпає інтереси всього суспільства, держави і громадян, і ці інтереси повинні бути збалансовані чинним законодавством. Конституція України гарантує широку систему правового захисту від будь-яких дій чи бездіяльності органів державного управління. В Основний Закон як одне з основних прав громадян було включено всеохоплюючу гарантію права звертатися до суду. На практиці ця конституційна норма реалізується через систему судів та інстанції апеляційного та касаційного рівнів.
З метою забезпечення контролю за виконанням судових рішень та їх примусового виконання органи державної виконавчої служби здійснюють виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України. Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених Законом. Крім того, органами прокуратури здійснюється нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян.
З огляду на викладене, виділяють безпосередній та опосередкований контроль;
• об'єкти контролю, тобто сфери та галузі суспільного життя, які перебувають під організуючим впливом держави;
• контрольно-наглядова діяльність, тобто процес моніторингу своєчасності та повноти виконання із забезпеченням дотримання вимог чинного законодавства управлінських рішень, ухвалених державними органами з метою підвищення ефективності державного управління.
Разом з тим слід зауважити, що у зв’язку з набранням чинності змін до Конституції України, внесених Законом України від 8 грудня 2004 року № 2222-IV, система державного контролю скоріш за все зазнає перебудови. Передусім це стосується контролю виконання рішень парламенту та обласних і районних рад.
Аналіз законодавчих актів стосовно підрозділів з контролю в органах виконавчої влади України у 2000-2007 рр. дає підстави стверджувати, що чітко вираженої стратегії організації контрольної діяльності не існує. Зміни законодавства, часто кардинальні – від підвищення статусу до повної ліквідації таких підрозділів, зміни в положеннях про підрозділи з контролю перешкоджають і унеможливлюють організацію якісної системної контрольної діяльності за виконанням актів законодавства та доручень Президента України, Кабінету Міністрів України, центральних органів виконавчої влади та власних рішень (надалі – документи).
Створені у 2000 р. підрозділи з контролю в обласних державних адміністраціях були малочисельними (3-7 спеціалістів), їх статус був низьким, однак Типовим положенням передбачався великий обсяг завдань та відповідальності, при повній відсутності відповідного захисту та системи матеріального стимулювання у роботі. Поступово відділи контролю набули певної стабільності, була визнана необхідність і важливість їх діяльності. Однак, у 2005 р. в руслі перетворень апарату управління ці підрозділи були ліквідовані, а після їх відновлення у структурах місцевих органів виконавчої влади їх статус знизився (відділи були реорганізовані у сектори, а в деяких райдержадміністраціях через відсутність необхідної чисельності спеціалістів сектори контролю не створені. Обов’язки по здійсненню контрольної діяльності покладені на спеціаліста загального відділу), відповідно знизилась і заробітна плата. І досі в частині обласних та районних державних адміністрацій ці підрозділи не відновлені. Ці процеси досить негативно позначилися на загальному рівні виконавської дисципліни.
Водночас, аналіз стану виконавської дисципліни в органах виконавчої влади дає підстави стверджувати, що володіючи значними обсягами інформації щодо стану виконання підконтрольних документів та маючи достатній рівень кадрового забезпечення підрозділи з контролю можуть суттєво впливати на якість та своєчасність виконання поставлених перед органами влади завдань, визначених актами і дорученнями Президента України та Кабінету Міністрів України. Так, у Секретаріаті Кабінету Міністрів України, де використовуються інформаційно-аналітичні системи “Діловодство” та “Степ”, відсоток несвоєчасно виконаних документів становив у 2002 р. – 8,0 % від загальної кількості документів, що перебували на контролі, 2003 р. – 7,97 %, 2004 р. – 6,1 %.
Таким чином запровадження системи електронного документообігу та використання в діяльності облдержадміністрацій вдосконаленої системи організації контролю за станом виконання документів дасть змогу суттєво покращити стан виконавської дисципліни у структурних підрозділах облдержадміністрації, територіальних підрозділах центральних органів виконавчої влади, райдержадміністраціях.
Підсумовуючи слід зазначити, що жодна держава не може успішно розвиватися без створення ефективної системи державного управління і контролю як найважливішої складової механізму державного управління, сутність якого багато в чому зумовлюється економічними, політичними, законодавчими та іншими чинниками. Адже невиконання або неналежне виконання нормативно-правових актів руйнує комплекс заходів, спрямованих на вирішення соціально-економічних проблем, знижує темпи розвитку держави, що, в свою чергу, позначається на рівні життя громадян.

Список використаної літератури: